KIRJOITUSSIVU

Hei! Nyt olet kirjoittajan sivulla! Voit käydä lukemassa kasvavaa tarinaa milloin haluat. Annamme tarinan kasvaa vapaasti. Kun se on tullut päätökseensä, viimeistelemme sen tarpeelliisn korjauksin. Vasta sen jälkeen 5CEEPOS on valmis.

ONKO NYT SINUN KIRJOITTAJANVUOROSI? Jos olet varma, että olet vuorossa, klikkaa EDIT ja jatka tarinaa siitä mihin on päästy. Lue kuitenkin **tarinan alkuosa**, jotta oma kerrontasi **jatkaa samaa juonta**. Kirjoita huolellisesti. Kun osuutesi on valmis tai et keksi enempää paina SAVE-nappulaa, niin tekstisi tallentuu.


 * TARINAN PAIKKA ON TÄSSÄ:**


 * Olen Amy. Olen 15 vuotias tyttö. Hiukseni ovat pitkät ja ruskeat. Olen orpokodissa. Minun paras kaverini on Anna. Minä ja Anna haluaisimme karata täältä. Minun vanhempani ovat kuolleet. Vanhempani kuolivat auto-onnettomuudessa. Olen yksinäinen. Minä muuttaisin mieluummin kaappiin kun asuisin täällä. Täällä syötetään matoja lapsille, tai sitten näin vain harhoja. Orpokodissa on kiusaaja jonka nimi on Jaro. Hän on lihava. Hän koittaa epätoivoisesti laihduttaa. Hän aikoo osallistua Olympialaisiin. Orpokodissa on vielä paljon lisää lapsia mutta oudoin on Arvo. Hän pelkää melkein kaikkea. Hän on masentunut ja tarvitsee varmaan jotakin tukea. Auttaisin mielelläni mutta hän avasi oven ja lähti jonnekkin. En tiedä minne. No WHAT EVER en tuntenut häntä kuitenkaan. Sitten vielä yksi orpokodissa asuva lapsi jonka nimi on Alicia. Hän on ollut aina yksin kukaan ei koskaan edes puhunut hänelle. Hänkin katosi mutta vain muutama päivä sitten hän palasi itkien takaisin. Ja hän sai sillä huomiota ja sen jälkeen kaikki ovat moikannut häntä ja tullut puhumaan.**


 * En itse ole kauhean suosittu, mutta en silti ole vajonnut niin alas kuin jotkut pienemmät kakarat täällä, niistä nyt on vain riesaa. Silloinkin kun suunnittelin Annan kanssa täältä pakoa, joku lapsi tuli ja repi suunnittelu paperimme kokonaan, siinähän nähtiin, ei niistä ainakaan apua ole! Suunnittelimme Annan kanssa nimittäin aivan loistavaa pakoa. Yöllä, kun kaikki olisivat nukkumassa, olisimme hiipineet ulos ja ottaneet esille lautan, jonka olisimme itse rakentaneet. Veisimme sen rantaan ja lähtisimme pois. Mutta asia ei sinänsä ole niin yksinkertainen, sillä orpokoti on kaukana kaikesta muusta. Emmekä muutenkaan tienneet mitä olisimme voineet mennä kun olisimme vihdoin päässeet jollekkin siedettävälle asutulle alueelle. Kaikkihan pitää suunnitella valmiiksi, muuten meidät olisi kuitenkin löydetty ja tuotu takaisin tänne, jos edes olisimme edes päässeet sinne asti. Täältä on varmasti MAHDOTONTA karata. Olemme yrittäneet sitä siitä asti kun olen ollut täällä. Tai no, Anna tuli tänne aikaisemmin, joten luulen että hän on yrittänyt ennen minua jo monta kertaa. Se kuitenkin pakoyrityksistämme. Olen huomannut nimittäin lähiaikoina, että kukaan ei edes etsi Arvoa. Aijon tietenkin itse lähteä selvittämään missä hän on. Hän on ollut jo kauan poissa, ei ihme edes, sillä hän on pelokas, pelkää varmasti jo pelkästään omia ajatuksiaan!**


 * Toivon vain että hän on kunnossa, ja vaikka en tunnekkaan häntä kunnolla on minun heti huomenna lähdettävä etsimään häntä. Aion ehdottaa Arvon etsimistä myös Annalle, toivon että Anna suostuu siihen mutta nyt on aika mennä nukkumaan. painoin pääni tyynyyn ja olin juuri nukahtamassa, mutta sitten kuulin jotain aivan ikkunan takaa. Ensin se oli vain pientä rapinaa. Sitten se alkoi kuullostaa aivan... aivan kuiskailulta sitten tajusin että sen oli pakko olla Arvon ääni. Ryntäsin ikkunalle mutta kun viimein sain katsotuksi siitä ulos en nähnyt siellä ketään. En saanut yöllä oikein nukutuksi päässäni pyöri vain ajatuksia Arvosta. Oliko hän kunnossa, oliko hän todella ikkunan takana, oliko hän jopa voinut kuolla tai loukkaantua... Mutta kaikkein kaamein ajatus kuitenkin oli olemmeko yksin tällä saarella. Aina kun ajatus tuli mieleeni se nostatti ihoni kananlihalle. Aamulla olin todella väsynyt, eikä mikään ihme sillä en ollut nukkunut yöllä silmäystäkään. Aamupalalla kerroin yön tapahtumista Annalle. "oletko aivan varma" Anna kysyi. "Aivan sataprosenttisen varma" vastasin. "Minusta tuo kyllä kuullosti vain villiltä painajaiselta" Anna naurahti. "Etkö sinä usko minua". "En minä sitä tarkoittanut, mutta tuo vain kuullostaa niin sekavalta" Anna puollustautui. "No usko mitä uskot mutta minä lähden etsimään Arvoa messissä ." Sanoin jo hieman kiukkuisena. "Messissä" Anna vastasi. "hyvä lähdetään illalla". Selvä Anna sanoi ja lähti ulos. Minäkin päätin lähteä ulos, silloin keksin mennä katsomaan ikkunan alta oliko siellä tosiaan jälkiä. Kun saavuin paikalle aloin haukkoa henkeä sillä siinä ne olivat jalanjäljet Arvon jalanjäljet.**


 * Mitä sinä siellä tuijottelet? Odotatko ruohon kasvamista? Anna huusi ja nauroi omalle vitsilleen. Minua se ei naurattanut, vaan pikemminkin raivostutti. Eikö Anna osannut olla hiljaa sekunttiakaan, varsinkin olla vitsailematta. Purin hampaani tiukasti yhteen, jotten sanoisi mitään harkitsematonta ja äkillistä. Pudistin päätäni hieman liiankin rajusti, sillä minun ruskeat ja sileät hiukseni tulivat naamani eteen. Oli hetken aivan hiljaista, mutta sitten kuului korviahuumaava ja hiuksia nostattava kiljaisu. Käännyin vaistomaisesti metsään päin, muttei siellä mitään tietenkään ollut. Pelkkiä puita ja männyn oksia, sillä saari ei mikään kauhean hedelmällinen ollut. Astelin pari isoa harppausta eteenpäin ja katselin taas ympärilleni. Huomaan järkyttyneen Alician, joka oli vihdoin uskaltautunut tulemaan ulos, maassa polvillaan ja silmät suurina. Hän katseli suoraan siihen missä on pieni kivi ja hyvin kuivunutta ruohoa, sillä kun aurinko tänne paistoi, niin se kuivatti kaiken ruohon. Kävelin Alician viereen ja katsoin tuota kulmat kurtussa, ei Alicia yleensä kauhean kovaääninen ollut, tai pitänyt mitään esityksiä kaikkien nähtävillä. Alicia tutisi, itki ja vilkuili ympärilleen ja kun kerran painoin käteni tuon olkapäälle, hän melkein riuhtaisi sen irti. Mikä sinua vaivaa? sanoin rauhallisella äänellä, vaikka sisälläni kiehui. Alicia vain mutisi vainoharhaisena ja meni makaamaan maahan. Ihan totta, tule ylös sieltä ja kerro mikä sinun on! huusin sillä alan jo raivostua toden teolla. Vihdoin Alicia nousi ylös, edelleen mutisten, muttei sentään itkenyt. Katsoin tyttöä hieman ihmetellen, Alicia on ujo ja hieman pelokaskin, niin miksi hän alkaisi kiljua tyhjästä? Kerro mitä näit, kuulit tai tunsit. sanoin ja muistin edellisen yön, kun kuulin Arvon äänen ikkunan takaa. Mi... Minä... Tuolla... Arvo... Kuollut... Verinen! Alicia änkytti väristen ja alkoi itkeä taas. Hän itki ja ulisi, kun taas minä jäin miettimään asiaa. Katsahdin taas Alicia-raukkaa ja huomaan kaiken värin valahtaneen tuon kasvoilta. Kauniin ruskeat kasvot olivat muuttuneet kelmeiksi ja kauhistuneiksi, punaiset hiukset jotka olivat sileät ja hieman kiharatkin, olivat takussa ja täynnä maassa olevia männyn neulasia ja oksia. Käänsin päätäni ikkunaan päin ja näin taas Arvon jalanjäljet. Jokin täsmäsi, mutten ollut varma ennen kuin tajusin Alician sanat. Ei... Ei voi olla mutisin ja juoksin ikkunalle. Arvo oli varmasti ollut tässä. Oliko hän metsässä? Vaiko päässyt pois saarelta? Miten hän edes olisi päässyt pois, sillä tänne ei tule edes sanomalehteä. Aivan kuin salamasta, minua alkoi huimaamaan. Eikä se varmasti ollut auringonpistos, sillä aurinko oli pysynyt visusti pilven takana koko päivän. Minua oksetti, se tieto oli hirveä. Emme olleet yksin saarella, sillä muuten Arvolla ei olisi hätää. Täällä oli jokin tai joku, se jokin on vaarallinen, jos se kerran tappaa. Emme siis olleetkaan yksin tällä saarella ja turvassa. Olimme jonkin muunkin kanssa tällä saarella, joka tappaa. Ja meillä ei olisi mitään tapaa paeta. Olimme kuin hiiri, jota kissa jahtaa ja ympärillä on loukkuja. Tappavia sellaisia.**
 * Olin rohkea, mutta minua silti pelotti. En voisi jättää Arvoa pulaan, vaikka hän olisi kuollut tai elävä. Oli hän tällä saarella tai ei. Menin istumaan lähellä olevalle sammaleiselle kannolle ja mietin mitä voisin tehdä Arvon suhteen. Mieleni liikkui vain ruuan ympärillä, joten päätin mennä syömään. Ajattelin jatkaa miettimistäni sen jälkeen. Siis astelin sisälle ja istuin pienelle ja homeiselle penkille. Ruuaksi oli maksapallero kastiketta ja muusia. Olin varma että näin madon luikertelevan kastikkeessa. Pidin aluksi muusista, mutta kun löysin etanan sen joukosta, ruokahaluni lensi taivaantuuliin ja pystyin taas ajattelemaan muuta kuin ruokaa, vaikka vaikeaa se oli, sillä minulla oli hirveän kova nälkä. Taivas alkoi hämärtyä jo ja orpokodin hoitajat tulivat häätämään lapset nukkumaan, mutta minä luikahdin siinä rytäkässä kolkon pöydän alle ja jäin odottamaan. Ehkä viiden tai sitten kymmenen minuutin päästä kaikki valot sammuivat ja ruokahuone, kuten koko muukin orpokoti, oli pilkkopimeä. Luikersin pöydän alta hiljaa pois ja varmistin kertaalleen, että olin varmasti yksin. Annan kanssa en lähtisi Arvoa etsimään, hän kuitenkin alkaisi puhumaan, eikä olisi hiljaa. Hiippailin pimeässä, sokkona, ovelle ja avasin sen. Yllättävän raikas ilma tulvi kasvoilleni, kun sitä vertasi orpokodin tunkkaiseen ilmaan, jossa ei oikeastaan kiertänyt ilma. Kun olin ulkona lähdin metsään päin. kun olin kävellyt hetken aikaan yhä syvemmälle metsään näin verta! Aloin seurata verta joka meni ympäri metsää niinkuin naruna. Yhtäkkiä veri loppui. Katsoin joka suuntaan ympärilleni mutta en nähnyt verta.**


 * Kävelin vähän eteenpäin ja näin lisää verta. Seurasin taas verta jota oli nyt todella paljon. Kuulin jotain pientä kirkumista mutta luulin että se tulee orpokodista, joten kävelin eteenpäin. Kun kävelin vielä vähän matkaa, näin kengän puun takaa. Nyt minua alkoi vähän pelottaa. Oli hyvin kova tuuli ja pimeää ja ajatuskin siitä että olen jonkun kengän kanssa metsässä aivan pilkko pimeässä. Mietin hetken, ja menin kenkää kohti. Kiljunta kuului entistä kovemmin. Menin vähän eteenpäin, lähemmäs kenkää. Nyt kenkä liikahti jolloin kiljunta lakkasi. Kuiskasin: Kuka siellä? Ja kävelin vielä lähemmäksi kenkää. Puun takaa kuului hyvin hiljaisesti: Arvo. Sitten juoksin puun taakse vaikka siinä olikin vain pari askelta. Näin Arvon itkevän. -Mitä sinulle on oikein tapahtunut? Kysyin Arvolta ihmeissäni. Hitaasti hän alkoi katsoa jalkaansa ja sitten huomasin todella ison pureman hänen jalassaan. Ajattelin että se ei voi olla ketään ihminen koska se oli niin syvä. Ei se myöskään voinut olla mikään pieni eläin koska se oli niin suuri ja syvä. Sitten hän aivasti ison karvapallon suustaan. Nostin Arvon ylös ja käskin häntä koittamaan kävelyä. Se ei onnistunut. Sitten päätin jäädä Arvon seuraksi metsään nukkumaan. Varmistin että Arvolla ei ole enempää haavoja. Hänellä ei ollut haavoja. Menin maahan nukkumaan Arvon viereen. Yö meni hyvin nopeasti. Aamulla herätin Arvon. Arvo oli hyvin nälkäinen. Otin Arvon reppuselkään ja juoksin orpokotiin. Matkalla sinne ajattelin että Anna ei ikinä uskoisi tätä todeksi. Ajattelin myös että mihin piilottaisin Arvon. Joutuisin piilottamaan Arvon koska orpokodista ei tietenkään saisi karata. Siitä seuraisi kovat rangaistukset. Kun olin orpokodissa sisällä, tungin Arvon puisen,hyvin huonon ja hauraan sänkyni alle. Juuri kun olin nousemassa ylös, Anna tuli ja kysyi minulta: Mitä sinä siellä oikein teet? Ööö... Löysin Arvon eilen illalla metsästä ja hänellä on hyvin iso ja syvä haava jalassaan polven alapuolella. Anna ei uskonut mutta kun hän kurkisti sängyn alle jonka jälkeen hänen oli uskottava. Sitten Anna istahti sängylle, josta katkesi yksi puun pätkä. Hain sillä aikaa Alician mukaan katsomaan Arvoa. Ensin Alicia uskoi että olen raahannut sen kuolleena tänne mutta kun selitin tarkemmin niin Aliciallekkin valkeni että Arvo onkin elossa. Hän oli silti vielä hyvin hämmentynyt ruokahuoneessa johon menimme syömään noin kolmen tunnin päästä. Tänään lounaaksi oli silakan silmiä nuudelissa. Nuudeliin oli lisätty myös näköjään vähän proteiinia koska siinä oli puoliksi pilkottuja jauhomatoja. Se siitä ruokahalusta. Heitin ruuat lattialle ja lähdin ulos syömään havunneulasia. Ei nekään ole mitään parhainta ruokaa mutta sentään parempaa kuin sisältä saa.**


 * Sitten menin katsomaan onko Arvo kunnossa. Kun tulin huoneeseen Arvo oli kadonnut UUDESTAAN.** **Etsin häntä joka paikasta ja löysi****n hänet lopulta** **ruokasalista. En voinut uskoa silmiäni, sillä hän oli syömässä lehmän päätä, johon oli lisätty kuraa kastikkeeksi! Sanoin Arvolle hämmästyneenä: "YÄK! Miten pystyt syömään tuota... mitä tuo nyt onkaan?!" No minulla oli nälkä ja löysin ruokaa niin kai minun oli pakko jotain syödä!" Arvo huudahti hieman vihaisena. Ajattelin, että onko Arvo hieman höynähtänyt. Sitten sanoin kummissani: "Tule syömään ennemmin, vaikka havunneulasia, mutta älä syö ainakaan tuota!" "Enkä tule, tahdon syödä tätä, sillä tämä on minusta hyvää!" Arvo sanoi aivan kuin ruoka olisi ollut ihan tavallista syötävää. Pian kuulin orpokodin hoitajan askeleet, jotka olivat tulossa ruokalaan päin. Minä yritin piilotella Arvoa, mutta en tiennyt miten. Minun oli hämättävä hoitajaa jotenkin. Sitten nappasin Arvon käsistä lehmän pään ja heitin sen niin kovaa kuin käsistäni lähti hoitajan päälle. Riuhtaisin Arvon kädestä kiinni ja vein hänet takaisin sängyn alle ettei hoitaja näkisi häntä. Sanoin Arvolle, että: "Mikä sinua oikein vaivaa. Sitä paitsi orpokodin hoitaja melkein näki sinut!" "No tuota... minulla oli kauhea nälkä, koska en ole syönyt sen jälkeen kun lähdin orpokodista." Arvo vastasi tyynesti. Ajattelin, että se on kyllä ihan mahdollista, mutta hänen käyttäytymisensä on taas ihan toinen arvoitus. Pian aloin ajattelemaan hoitajaa ja lehmän päätä hänen sylissään. Minua alkoi jo vähän naurattaa kun ajattelin kaikkia ajatuksia joita päässäni liikkui hoitajasta ja lehmän päästä. Arvo oli ihan kummissaan ja kysyi "Oletko ihan höynähtänyt?" "No en tietenkään mitä sinä kuvittelit!?" Vastasin. "No kyllähän sinä tuossa naurelit jotain ihan pönttöä juttua." Arvo sanoi. "PÖNTTÖÄ? Et edes tiedä mitä minä nauroin! Sitä paitsi en minä ole höynähtänyt." sanoin. "Oletpas. Senhän näkee kuka vain!" Arvo huudahti kiukuissaan. "No jos minä olen höynähtänyt niin sinä olet sitten vähintään MIELISAIRAS!" Amy kivahti kovaan ääneen ja sen orpokodin hoitajakin kuuli ja tuli katsomaan. Sillä aikaa Arvo ja Amy olivat jo sopineet riitansa. Pian hoitaja koputti Amyn huoneen oveen.**


 * Kun olet valmis SAVE.**

Kun poistut sivulta, muista **Sign Out.**